Näen, että olet muuttunut Penelope, olet tullut komeammaksi.
- Kuinka tuo kauneus viehättääkin. - Sinä valehtelet.
Hän vain riemuitsee kauneudestasi. Hän oli vain rehellinen, kuten aina,
ja kuten me muutkin, kun me ihailemme.
Kauneuteni katosi samalla kuin mieheni.
Miksi sitten olemme täällä?
Ette minun vuokseni.
Jumalatar teki hänestä entistäkin komeamman.
Hiljaisuus, toverit!
Pitemmän.
Penelope haluaa sanoa meille jotain.
Vaaleamman kuin norsunluu.
On tapana, että kun aatelismies haluaa naimisiin,
hän tuo mukanaan häälahjat, eikä ryöstää naiselta.
Onko tämä jokin lapsellinen temppu? Toinen tapa ostaa aikaa?
Ei, me emme usko sinua. Sinä myönnyt pian.
Jos haluat häälahjoja, saat ne tänä iltana,
mutta älä edes ajattele meidän lähtevän talosta, ennen kuin olet tehnyt valintasi.
Jumalatar teki hänet vieläkin komeammaksi ja houkuttelevammaksi.
Ystävät, huomenna tiedämme, kenestä tulee Ithacan kuningas.
Valkoisemmaksi kuin norsunluu.
Nauttikaamme edelleen kuningattaren vieraanvaraisuudesta.
Mutta hän ei antanut hänen nähdä miestään.
Hän ylitti kynnyksen ja vain katseli kaikkea.
Häntä olisi kiusannut välillä ilo ja välillä tuska.
Minä pysyn täällä. On parempi, ettei meitä nähdä yhdessä.
Prinssit tietävät uskollisuuteni, ja he nauttivat nöyryyttää minua.
Ja he nöyryyttävät sinua vielä enemmän minun takiani.
Argos!
Koiran nimi on Argos (nopea).
Odysseus kasvatti sen itse ja metsästi sen kanssa.
Sinä tunnistat minut, niin monen vuoden jälkeen.
Odysseus pyyhki kyyneleensä salaa,
ja Argos kuoli nähtyään isäntä kahdenkymmenen vuoden jälkeen.
Mitä haluat täältä, kerjäläinen? Kuka sinä olet? Haluatko ruokaa ilman työtä?
Ja Odysseus tuli taloon kuin kerjäläinen,
vanhana ja onnettomana nojaten sauvaan
kurja ruumis verhottuna ryysyihin.
Euriclea! Anna hänelle tätä leipää,
ja käske häntä olemaan kainostelematta ja pyytää rohkeasti lisää.
- Telemakhos antaa sinulle tämän. - Suojelkoon Zeus sinua.
Kosijat mutisevat salissa.
Ja Athena tuli kannustamaan Odysseusta ja työnsi hänet
tarkkailemaan kosijoita,
jotta hän näkisi, ketkä heistä ovat oikeamielisiä ja ketkä eivät.
Mutta he tahtovat silti paeta rangaistusta.
- Antakaa almu, herra. - Kuka tämä on?
- Anna minulle armoa. - Kuka olet kerjäläinen?
He olivat kaikki nuoria Odysseukselle.
Hän katseli heidän juomistaan tietämättöminä synneistään,
ja kysyi itseltään, kuka välttää hänen vihansa.
- Vähän vanhalle miehelle. - Mene pois!
Telemakhos, olemmeko mekin puutteellisia, kuin kerjäläiset? Ja eivätkö he kaikki ole vieraita?
Ja sinä vielä valitat, että syömme sinulta kaiken!
Olen kiitollinen, Eurimachus, että kannat minusta huolta,
mutta älä suotta, sillä minä annan hänen kerjätä.
Mene!
Armoa, pyydän. Kiitos, palkitkoon Zeus sinut.
Anna sinäkin minulle, ystävä, sinä, jolla on suuren herrasmiehen ryhti.
Joka on rikas, antakoon enemmän. Se on sääntö minun maassani Kreetalla,
Minosin saarella, oletteko kuulleet siitä? Minäkin olin ennen voimakas ja annoin toisille.
Minulla oli palvelijoita, kartanoita, karjaa, taloja, mutta Zeus
murensi minut tähän tilaan. Onnettomuus tuli yhtäkkiä:
Olin viemässä yhdeksällä laivalla Egyptiin viljaa,
mutta ystäväni alkoivat tuhota peltoja, pilata kaikkea,
raiskata naisia, tappaa miehiä, ja minä sain maksaa kaiken.
Hän maksoi kaiken, ja me maksamme hänelle!
Olet Antinous? Yksi ruhtinaista,
joka ei koskaan anna kenellekään mitään, ei edes suolan jyvää,
eikä palaa leipää, joka ei ole sinun muutenkaan.
Telemakhosin sydämen täytti suru,
koska hänen isäänsä nöyryytettiin, mutta silti hän ei vuodattanut kyyneltäkään.
Hän katseli hiljaisuudessa, ja hänen sydämensä laati juonia.
On eri asia olla haavoittunut taistelussa, kuin tulla lyödyksi, koska on nälkäinen.
Jos köyhien jumala on olemassa, sinä vielä maksat.
Hiljaa ja ulos, tai heitän sinut pois.
Muukalainen tuli.
Viime yönä näin unta, outoa unta: Kaksikymmentä hanhea söi viljaa
tässä talossa. Eipä aikaakaan, kun suuri kotka laskeutui vuorelta.
Tuo kerjäläinen, hän tuli kaukaa.
Ja se kotka katkoi kaulat niiltä hanhilta. Mikä merkitys sillä on?
Mikset kuunnellut muukalaista, joka on tullut?
Tässä on Ir, saamme hupia. Kaksi koiraa saman luun kimpussa!
Hän oli tunnettu kerjäläinen,
aina valmis syömään ja juomaan. Arnos oli hänen nimensä.
Tuo nimi annettiin hänelle syntyessään, mutta kaikki kutsuivat häntä
Iriksi, koska hän tuo uutisia. (Ir = Sanan tuoja)
Kuka tämä on? Hän otti minun paikkani!
Häivy heti, ellet halua joutua käsiini, sinä kurja!
Rohkeasti, Ir! Ravista hänet nahkoistaan. Käy kiinni!
Kuulitko? Juokse, kun voit. Älä pakota minua rikkomaan luitasi.
Mitä väärää olen tehnyt sinulle, ystäväni?
Olet kuten minä, joten tee kuten minä. Ota, mitä he antavat sinulle.
- Kaikille on tilaa. - Mitä sinä sanot, sinä idiootti?
Tilaa on vain minulle. Nyt saat sylkeä hampaasi.
Älä haastaa minua.
Odottakaas herrat, nyt on luvassa näytös.
Hauskuuttakaa meitä, lumput. Tässä on teidän palkkanne:
Voittaja saa tämän, häviäjä joutuu ulos.
Taistelen, koska olen nälkäinen, mutta lupaatko taistella kanssani sen jälkeen?
Puheet riittävät. Ulos ja taistelemaan!
Aloittakaa taistelu, hölmöt!
Sitten Odysseus, intiimit paikat verhottuina,
paljasti mahtavat lihaksensa.
Näytti itsensä leveine hartioineen,
ja Athenan vahvistamine käsivarsineen,
joita hän käytti kesyttämään voimakkaitakin.
Odysseus löi korvan alle.
Ja mursi luun sisältä.
Suusta purppura veri pulppusi.
Ja huutaen hän putosi tomuun,
hampailleen hän iskeytyi maahan.
Sitten Odysseus sanoi säälien Irille:
Istuit ovella kuin koirat ja siat,
ja luulit olevasi kerjäläisten kuningas.
Kurjat pysyvät aina kurjina.
Tämä on sinun.
Ja nyt ystävät, menkööt jokainen kotiinsa.
Kuningatar pyytää häälahjoja.
Tänä yönä jokainen lähettäköön omat lahjansa, joten älkää hukatko aikaa,
sillä hän näyttää kärsimättömältä tekemään valintansa.
- Taistelit hyvin, vanha mies. - Kiitos. Olet Amfinomus,
Nisusin poika, eikö niin? Tapasin isäsi taistelussa.
Kuuntele minua hetki: Ei ole onnettomampaa, kuin mies,
joka hyvinä aikoina uskoo, että niin tulee aina olemaan,
eikä ymmärrä, että tänään tai huomenna kaikki voi muuttua.
Ystäväsi käyttäytyvät ikään kuin rangaistus ei koskaan tule.
Ken tietää? Kerjäläinen, josta on tullut profeetta!
Mene kauas tästä talosta, äläkä tule takaisin!
- Muukalainen, emäntä tahtoo puhua kanssasi. - Nytkö?
Kyllä, nyt kuningatar on kiinnostunut sinusta.
Ei, ei enää iltahämärässä.
Aninous .. Leucritus .. Eurimachus!
.. nopeasti .. valmiiksi ..
Jopa yöllä olet täällä vaivana. Nyt näet!
- Istu, haluan puhua kanssasi. - Istua? Ei, kuningatar, ..
- Olen vain köyhä kerjäläinen. - Vieraat ja köyhät ovat sama minulle. Ole hyvä.
Anna minun olla kerjäläisen paikalla.
Kuka sinä olet? Miten pääsit tänne? Miksi olet niin pidättyväinen? Miksi niin ujo?
Miksi? Jokainen voi nähdä, että olet kärsinyt.
Juuri siksi sinua kunnioitetaan tässä talossa. Tiedän tuskan.
Näin hän sanoi, ja hän halusi itkeä.
Kuin haaksirikkoinen merimies,
jolta Poseidon murskasi laivan merellä, jonka voittivat tuulet,
ja suuret aallot, joita niin harvat merimiehet onnistuivat paeta valkoiselta mereltä,
ja joka ui rantaan iho suolan paahtamana
haluten tukevaa maata allensa, ja pelastua kuolemasta,
sellaisen hän halusi vaimonsa näkevän.
- Puhu siis. Pyydän sinua, kuka olet.
Jos kerron tarinani, voit ajatella, että olen valehtelija,
Enkä minä kiinnosta sinua, vaan miehesi. Minä näin hänet.
Näin Odysseuksen. Hän meni Troijaan niin monta vuotta sitten.
Anna minulle todiste siitä, että näit hänet. Mitä muistat?
Kaksikymmentä vuotta on kulunut. Monet kesät. Mutta muistan,
että hänellä oli punainen viitta, kultainen nappi,
jossa oli kuvattu peuraa tavoitteleva koira.
Ja peura yritti paeta. Sellainen viitta hänellä oli.
Muukalainen, mistä tiedät kaiken? Kuka sinä olet?
Tuota, minä... Olen Eton.
Kaupunki, jossa vartuin oli Knossos.
Mutta sinä olet ... Odysseus.
Isäni on Deucalion, Minosin jälkeläinen, suuren Zeuksen poika.
Veljeni on Idomeneus. Hän meni Troijaan,
ja hän on yksi harvoista palanneista.
Jos se olet sinä, Odysseus, miksi et kerro minulle?
Kirkkautesi, kuningatar osoitti, että olet mahtava nainen.
Odysseus!
Saat nukkua täällä tänä yönä. Käsken valmistamaan sinulle sängyn.
Euriclea, huolehdi tästä vieraasta. Hän ei ole kerjäläinen,
vaan Eton Kreetalta. Hän oli ennen kuningas.
Hän on samanikäinen kuin sinun isäntäsi. Me kuolevaiset nopeasti vanhenemme.
Tiedätkö, keneltä näytät? Isännältä. Sinulla on sama ryhti, sama ääni.
Tiedän, olen samaa mieltä.
Isäntäni, vanhan hoitajasi kunnioittama, kuka tietää, missä olet?
Asut jossakin talossa kuten tämä, kerjäät leipäkanttia.
Nöyryytettynä, hylättynä, palvelette vahvoja,
jotka sortavat sinua.
Hän pesi isäntänsä jalat
ja katsoi arpia, jotka aiheutuivat keihäästä
hänen metsästäessään nuorena.
Odysseus! Odysseus, lapseni! En tuntenut sinua,
vaikka olit koko ajan edessäni.
Ole hiljaa, älä paljasta minua, tai en voi puolustaa sinua!
Näytät varovaiselta ja viisaalta, muukalainen. Anna minulle neuvoja.
Puhu.
Tiedät, että taloani on vuosien ajan ahdistellut joukko pettureita.
Ja poikani on jo kärsimätön pääsemään minusta eroon. Mitä minun pitäisi tehdä?
Odota. Odysseus palaa, ja jakaa oikeudenmukaisuutta.
Ei, huomenna tahdon ehdottaa kosijoille kilpailua:
Ensimmäinen, joka onnistuu virittämään jousen, jonka Odysseus jätti minulle,
ja ampumaan nuolen läpi 12 kirveen silmän,
on oleva mieheni.
Ja niin isä ja poika kätkivät koristeaseet
ihmeellisen valon näyttäessä heille tietä
Ennenkuin Telemakhos ehti puhua, Odysseus sanoi:
"Älä sano mitään. Tämä kaikki on tavallista taivaan jumalille."
Yö kului hyvin hitaasti,
ja Penelope katseli surullisena häävuodettaan.
Artemis, Zeuksen tytär, ammu minua nuolellasi,
tai anna myrskyn viedä minut kuin sumun.
Salli minun kuolla.
Näin hän puhui sisällä, ja Odysseus kuuli hänet.
Hän alkoi epäillä. Hän ajatteli päässään,
koska näki Penelopen, että menisi nyt nukkumaan tämän viereen.
Heräsit unesta, sinä kaikkein onnettomin miesten keskuudessa,
koska olet täällä kotonasi, vaimosi kanssa,
ja silti olet muukalainen.
Yhtäkkiä aamunkoitto valaisi hänen kultainen valtaistuimensa.
Täyttääkseni sen, mitä jumalatar minulta odottaa,
kun palautti minut kotiini, Zeus,
anna täällä talossa jokin selkeä enne.
Myllyssä oli vain yksi nainen jäljellä, toiset olivat lähteneet.
Tämä oli vanhin ja juuri päättänyt työnsä.
Nyt hän puhuu, kuuntele!
Sinä jyriset, eikä ole pilviä,
eli haluat antaa jonkun enteen.
Ja minä kuuntelen, vaikka olen vain palvelija:
Petturit syövät viimeistä kertaa Odysseuksen talossa,
tämän kukan, joka mursi selkäni.
Nopeasti, nopeasti. Sinulle sienet, pyyhkikää pöydät.
Ruhtinaat ovat melkein täällä.
Nopeammin, he syövät runsaammin kuin olisivat lomalla.
- Euriclea, miten palvelet vierastamme? - En hyvin.
Mutta se ei ole minun vikani, hän ei halunnut sänkyä,
vaan nukahti rättien päälle ja peitteli itsensä härkien peitoilla.
Eumeus tuli pelloilta. Hänkään, kuten Euriclea ja Telemakhos,
ei voinut kutsua Odysseusta nimeltä.
- Kuka paimen on? - Filoteus, Doliuksen poika.
- Ostit hänet lapsena? - Lapsi on kasvanut!
Hän alkoi taas ajatella, että on yksin.
Hän on jälleen alkanut ajatella,
että hän on yksin.
Pettureille on heitelty aseita,
mutta hänellä on vain yksi nuori mies ja sikopaimen.
Yritys on liian vaarallista. Mutta hän tunsi Athenen läsnäolon, joka nuhteli häntä:
Sinä typerys,
Joku toinen olisi tyytyväinen jopa heikompien ystävien apuun kuin nämä,
eivätkä he edes tedä tulevaisuudestaan. Ja sinä et luota minuun, vaikka olen jumalatar,
joka auttoi sinua aina, jopa kaikissa vaaroissa.
- Mukava eläin. - Tervehdys sinulle vanha mies.
Filoteus, muukalainen ei ole kerjäläinen,
vaan hän oli loistava soturi ennen.
Samaa voidaan sanoa meidänkin isännästämme.
Ehkä hänkin kulkee ryysyissä maailmalla, ellei ole jo kuollut.
Ehkä sinä tunnet hänet?
Kyllä, mutta en muista.
Tietenkin hän oli vasta lapsi, kun hänet asetettiin vartioimaan parasta laumaa,
eikä Odysseus löytänyt ketään parempaa.
Kukaan ei osannut vahtia karjaa kuin hän. Kuin se olisi hänen omansa.
Hyvä, näen, että olet uskollinen palvelija. Niinpä aion paljastaa sinulle salaisuuden:
Mestarisi Odysseus palaa.
- Palaa? Milloin? - Älä huuda.
- Kerro minulle vain, mitä tekisit, jos hän palasi? - Mitä tekisin?
- Niin. - Uskon, että näistä lihaksista olisi hyötyä hänelle.
Kosijat saapuivat,
aivan kuten joka aamu Odysseuksen taloon,
missä iso lammas valmistettiin heille,
lihavia vuohia, sikoja ja vasikoita laumasta.
Sisätilat valmisteltiin ensin.
Kun liha oli paistettu ja paloiteltu, leipä jaettu,
viinikupit ja kaikki ruoka aseteltu paikoilleen ja tarjoiltu,
ateria alkoi.
Runsas ja makea ateria. Ja vaikka monet eläimet teurastettiin,
ei mikään ateria voisi olla katkerampi kuin tämä,
kun jumalatar ja sankari pian saapuivat.
Nouse nyt ylös, ja ylpeile viinillä, jota Telemakhos antoi sinulle,
koska Athena haluaa järkyttää kosijoita,
jotta he loukkaisivat sinua enemmän, ja että raivo ja viha
täyttäisivät rintasi vahvempina kuin koskaan.
Itse asiassa, yksi heistä on jo liittynyt peliin,
ylpeä herra Samokselta nimeltään Ctesipus.
Kuten näette, kerjäläinen saa osansa aivan kuten mekin.
Kuinka kauniisti se sopiikaan Telemakhosin vieraille!
Ja haluan antaa hänelle jotain mukavaa, vieraanvaraisuuslahjan
ruokkimaan hänet tänään ja huomenna.
Näin hän sanoi ja heitti naudansorkan.
Odysseus väisti osuman, mutta sydämessään hän hymyili katkerasti.
Kaikki hiljenivät kertakaikkiaan.
Mikään maan päällä kävelevä tai hengittävä
ei ole tyytymättömämpi kuin ihminen.
Se oli hillitöntä naurua,
sillä Athena sekoitti heidän mielensä.
He nauroivat syöden samalla lihaa ja verta.
He nauroivat silmät täynnä kyyneliä.
Koko sali kaikui pahaenteisesti heidän naurustaan.
Jopa profeetta Teoclimenus kuuli sen.
Hän tuli kuuntelemaan ja ilmoittamaan jumalallisen enteen.
Kurjat hölmöt! Saisitte itkeä!
Ettekö näe täydellistä tuhoa, joka ulvoo päällänne?
Silmänne ovat pimennetyt!
Näen veren tahrimat seinät! Näen salin täynnä varjoja!
Varjoja, jotka menevät pimeyden valtakuntaan, lopullisesti.
Aurinko on hävitetty. Pimeä kuoleman yö peittää kaiken.
Vielä yksi hullu!
Me väsymme näihin ihmisiin. He kiusaavat meitä.
Katsokaapa, mitä Telemakhosin vieraat ovat: Sekopäitä ja kerjäläisiä!
Kuule Telemakhos, annan sinulle neuvon:
Miksi emme lastaisi heitä laivaan ja myisi sisilialaisille?
Olen varma, että joku ostaa heidät halvalla!
En tarvitse neuvojasi, Eurimachus. Ainoa henkilö täällä,
joka voi antaa niitä minulle, on äitini. En siedä loukkauksiasi enää.
Halusit tappaa minut, mutta onneksi niin ei käynyt.
Siihen saakka älä loukkaa vieraitani pöydässä!
En ole enää lapsi, muista se!
Telemakhos puhuu rajusti pelotellakseen meitä.
Valitettavasti Zeus ei tahtonut auttaa meitä, tai hän ei olisi enää puhumassa.
Mikään puhe, tai vahvuus, ei hidasta meitä. Me emme suvaitse sinun loukkauksiasi!
Sinä varoitit heitä, Teoclimenus.
Annoit heille mahdollisuuden pelastaa itsensä. Mutta he eivät tarttuneet siihen.
Niinpä he lähestyivät tämän erinomaisen,
monista teurastetuista eläimistä runsaan aterian loppua.
Mutta toisenlainen ateria oli valmis alkamaan,
joka pian kera jumalattaren ja sankarin
tultaisiin heille tarjoamaan.
Ilta saapui.
Athena kannusti Penelopen sydäntä
siihen hetkeen, kun jousiammuntakilpailu alkaisi.
Odysseus sai tämän jousen 20 vuotta sitten eräältä vieraalta,
ja kun hän oli nuori, hän saattoi helposti virittää sen.
Sen Penelope muisti,
mutta näyttipä hän nyt väsyneeltä ja vanhalta
vihollistensa keskellä.
Kuningatar!
Yhtäkkiä hän ilmestyi ovelle,
joka johtaa hänen kammioonsa.
He katsoivat häntä ja jättiläismäistä jousta. Hetken he luulivat,
että hän lopultakin kertoisi, kuka on hänen sydämensä valittu.
Ruhtinaat!
Ehdotin tätä kilpailua. Se teistä, joka virittää tämän jousen,
ja ampuu nuolen 12 kirveensilmän läpi,
hänen kanssaan menen naimisiin.
Hän saa viedä minut tästä talosta,
ja hänestä tulee Ithacan kuningas.
Eumeus!
Sikopaimen, anna jousi minulle!
Kuulkaa, ruhtinaat! Teidän palkkanne on edessänne:
Paras nainen koko Ahayassa. Mutta senhän te jo tiedätte!
Pitäisikö minun vielä ylistää omaa äitiäni?
Zeus inspiroi minua hetken!
Äitini sanoi naivansa toisen, ja minä nauroin. Kaikkea kanssa!
Minäkin haluan kilpailla.
Joten jos onnistun virittämään jousen, äitini ei tarvitse kaikeksi surukseni
jättää taloa kenenkään kanssa, vaan hän pysyy minun luonani,
turnauksen vaoittajan.
Telemakhos sieppasi jousen Antinousilta
peläten ettei voittaisi, peläten isänsä vanhuutta ja peläten vaaraa.
Ja nyt hän yksin ryhtyi koitokseen
ajatellen naiivisti ampuvansa nuolen.
Ota se, sinä, joka olet niin vahva!
Sillä välin Odysseus pystytti rautakirveet,
joista jokaisessa oli reikä lähellä terävää kärkeä.
Hän asetti ne suoraan linjaan.